AEROPORTUL TULLAMARINE, MELBOURNE, AUSTRALIA
Culturist aspirant, angajat la un magazin de suplimente nutritive,
Calum Von Moger a fost abordat de un bărbat care i-a propus
să-l filmeze pentru un clip de pe YouTube.
Peste noapte, clipul a devenit un succes,
adunând milioane de vizionări
și propulsând-l pe necunoscutul de 23 de ani
ca personalitate a internetului în industria de fitness.
Repet, pasagerii zborului JG678
sunt așteptați la poarta 942 pentru îmbarcare.
Timp de șase ani, Calum și-a construit un renume.
Acum își începe cariera de actor la Hollywood.
Doamnelor și domnilor, s-a stins semnalul pentru centură
și vă puteți mișca prin cabină.
Frate! Să-mi bag!
E uriaș, frate!
Calum mi se pare foarte autentic.
Faima de care se bucură nu l-a schimbat.
PRIETENUL LUI CALUM
A fost mereu foarte modest.
Să pozăm amândoi din față.
Da. Sus brațele, frate!
Ce dracu'...
Ești cel mai tare, Calum!
Te iubesc, Calum!
Sper să arăt ca tine cândva!
Echipa Von Moger!
Asta e...
Nu e periculos să sar, nu?
- N-o face! - Ce nu fac?
- O să dai de fund. - O să mori.
Nu vă uitați!
- Am auzit c-ai adus un prieten. - Da, el e Chris.
- Nu ne știm de mult. - Cum merge?
Cum văd după tricou?
E soios rău.
Și, dacă nu e, iau niște mizerie de-afară
și-mi dau pe el, să arate soios.
Care-i planul?
Nu prea știu.
Aud și eu de nebunul de Calum și aventurile lui...
CONCURENT CLASSIC PHYSIQUE
...și, din prima, vrea să ridic 180 kg.
Dar sunt deschis la provocări, așa că o să punem niște greutăți,
să vedem.
Crezi că poți?
- Da. - Nu pari prea convins.
„Crezi că poți?”
- „Da.” - Da.
Nu e greu. Hai să încercăm.
Le ridicăm doar.
Numărăm până la trei.
- Un, doi, trei și ridicăm. - La trei ridicăm. Bine.
- Gata? - Da.
Unu, doi...
Bun.
- Ține cu spatele. - Da.
Unu, doi, trei.
Încă o dată.
Unu, doi...
- Simți? - Nu. Ești bine?
- Ești bine? - Nu.
S-a accidentat regele.
Ne vedem!
Adio, biceps!
Da, s-a terminat.
- Vrei niște gheață? - Da, a pocnit ceva.
A pocnit. Și s-a smucit ceva. Mă doare până aici, sus.
Nu, doare.
Vizita la medic i-a confirmat temerile.
Bicepsul era rupt și avea nevoie de operație.
UN AN MAI TÂRZIU
Gata toată lumea?
Da.
Cât crezi că ai pierdut, în total, în greutate după aceste leziuni?
Cam 18 kg de masă musculară.
Da.
ACASĂ LA CALUM SUDUL CALIFORNIEI
92 KG
A fost un an plin de provocări, cel mai greu an.
M-am ales cu niște leziuni grave,
probleme cu casa, incendiile.
Atâtea lucruri neliniștitoare, de natură să mă destabilizeze...
Dar...
ce nu te omoară te face mai puternic.
Da.
SEPTEMBRIE 2017 LA O LUNĂ DUPĂ RUPTURA DE BICEPS
MISTER CASSIC PHYSIQUE 2016
BIGGER SCENARIU DE ANDY WEISS ȘI GEORGE GALLO
Sunt și două fete aici.
Dorm tun.
Da.
M-a abordat Steve Jones, în calitate de producător.
Fac un film bazat pe viețile fraților Weider,
Joe și Ben Weider.
M-au invitat să-l joc pe Arnold în tinerețe
și am acceptat. Începem filmările în noiembrie.
Acum iau lecții de voce
și îmi învăț scenariul, să văd cum merge.
N-am prea avut când să repet, fiindcă am avut multe pe cap
și mulți musafiri. Nici n-am apucat să mă uit la scenariu.
Așa că vom vedea.
Aș fi vrut să fac Zoologia, dar nu am fost un elev prea bun.
Nu eram prea sârguincios.
M-am dus la Biroul Forței de Muncă și m-am angajat.
După ce am lucrat ca ghid turistic,
copiii mă strigau „Arnie”, „Buff Man”, ”Terminator”
sau alte porecle.
Noi doi nu eram în stare să conducem. James a fost desemnat ca șofer.
Să ne ducă acasă.
A venit un amic la magazinul GNC la care lucram
și mi-a propus să facem un filmuleț motivațional pe YouTube.
A avut mare succes și, deodată, m-am trezit asaltat
de companii producătoare de suplimente din SUA
și de oameni care voiau să-mi fie agenți.
Am zis „da” la toate.
M-au dus în SUA să negociez contracte.
Habar n-aveam ce făceam. Nu știam cum să citesc un contract.
Dar am fost prudent și m-am orientat pe parcurs.
Am primit viză și sponsorizare și am început.
Inițial, venirea aici a fost un șoc.
Să-mi iau mașină, casă, să socializez.
A trebuit să vorbesc mai rar...
Americanii nu înțeleg imediat tot argoul australian.
E puțin diferit.
Dar a fost captivant și distractiv.
Australia mi se pare mai frumoasă.
Unde am crescut eu, parcă plajele erau mai frumoase.
E rândul meu.
- A tăiat. - Da, așa e.
Da...
DECEMBRIE 2016 ANGLESEA, AUSTRALIA
MAMA LUI CALUM
Atât am, idiotule.
Ai fost un copil care nu făcea probleme.
Erai prietenos, ascultător, te țineai după frații tăi și după animale.
Animalele au făcut mereu parte din viața lui.
Mereu.
M-am născut în Castlemaine, în centrul statului Victoria.
Am crescut la o mică fermă până la opt, nouă ani.
Am avut o copilărie obișnuită. Prindeam găini în ogradă,
mergeam la prieteni acasă, făceam baie,
activități în aer liber.
Aveam un program strict.
Ne trezeam, ne lustruiam pantofii, ne pieptănam cu cărare pe-o parte.
Luam micul dejun cu toții. Mama ne punea mâncare la pachet,
mergeam la școală...
Aveam uniformă cu cravată.
Școala noastră era foarte mică.
În clasa mea mai erau doar trei copii și orele se țineau într-o fostă biserică.
Nu era cine știe ce.
Apoi ne-am mutat pe coastă, în Anglesea.
Aveam vreo opt ani.
A fost grozav acolo.
Când am mai crescut, mergeam cu prietenii la plajă,
în fiecare weekend sau după ore. Alergam, făceam surf,
mergeam la sală, prin magazine, mâncam ca sparții.
E minunat să crești acolo.
Coasta e foarte întinsă, ai unde să pescuiești, să înoți.
Ne găseam mereu ocupație.
În general, ne plăcea să sărim de la înălțime în apă.
Am avut o copilărie destul de nebunatică.
Erai năzdrăvan? Făceai cascadorii, chestii de-astea?
Nu tocmai. Doar încercam să țin pasul cu frații
sau cu prietenii mei sau răspundeam la provocări. Da, eram un pic, cred.
Părinții tăi erai severi?
Da, erau destul de severi.
Ne pedepseau dacă săream calul.
Eram șase frați, îți cam pierdeai răbdarea cu noi.
Am o soră mai mică și patru frați.
Între mine și fratele cel mai mare sunt șase ani.
El era mai liniștit. Nu prea făcea probleme.
El e Marlon. Harley e cu un an mai mic decât el.
Alex e cam cu doi ani mai mare decât mine.
Așa că încercam să țin pasul cu el.
Dacă-i plăcea lui ceva, îmi plăcea și mie.
Box, culturism.
Și mai sunt mezinii, un frate și o soră. Eddie e cu cinci ani mai mic decât mine
și încerca și el să țină pasul cu noi.
Bull terrier.
Copilul preferat al tatei.
Știu cuvântul de mic, de la fratele meu.
Integritate.
Îmi făceam temele în garaj.
Și mi-a zis de când eram mic ce înseamnă cuvântul, ceea ce e util
și m-a ajutat toată viața până cum.
Mă definesc numele și felul de-a fi.
Promoționalele mele, în general echipament și haine de antrenament.
E un mod interesant, unic de a te conecta la fani și adepți.
Au semnificație.
Nu-s la voia întâmplării, sunt expresii de-ale mele.
Chestii legate de mine.
Sau de mediul meu.
Sunt mai multe.
Suplimentele, confecțiile,
concursurile, social media.
Nu știu ce va fi cu expozițiile.
Când am început, erau pe val. Sunt foarte distractive.
Câți se duc la expoziții?
Presupun că vin din spate tinerele generații.
O AMENINȚARE NECESARĂ
La prima expoziție, erau câțiva la mine.
La câțiva ani, erau cozi întregi.
Apreciez mult asta. Serios.
Să văd câți oameni mă admiră
sau iau ceva de la mine,
pe câți i-am atins, i-am ajutat în antrenamente sau i-am încurajat.
E ceva deosebit.
Oricând aud o poveste de la ei,
se creează o conexiune și pot spune:
„Ai luat ceva de la mine.” Și eu mă aleg cu ceva,
îi ajut. Îmi aduce satisfacție să-i văd trăind niște experiențe benefice.
Uneori, niște străini se poartă mai frumos cu tine
decât cunoscuții.
Sunt multe lucruri plăcute, mulți oameni buni în lume,
trebuie doar să fii selectiv.
Să alegi tot ce e bun și să renunți la tot ce e rău, negativ.
Să dai deoparte.
Prima dată am concurat în campionatele ANB de juniori
din statul Victoria.
A fost primul meu concurs. Am câștigat.
M-am distrat.
Prima competiție e printre preferatele mele.
Așa că m-am dus la competițiile mai mari din WFF
și NABBA, apoi am ajuns și la Mister Univers.
Ce e frumos la aceste spectacole
e că ai ocazia să călătorești.
Mereu mi-am dorit să explorez, să văd lumea
și a fost grozav s-o pot face
printr-o activitate pe care o iubeam.
La Mr. Univers, mi-am făcut mereu timp să explorez Europa,
Italia, Spania, Franța,
oriunde mă aflam.
În acel moment, totul era plătit din buzunarul meu.
Trebuia să mă întrețin, să am bani de mâncare.
SPECTACOL DE FITNESS
doar ca să o scot la capăt,
să supraviețuiesc.
Nu puteam investi totul în culturism
fiindcă trebuia și să trăiesc.
Prima dată m-am angajat la 12 ani.
La rafturi, într-o băcănie locală.
Am avut multe slujbe. Măcelar la supermarket,
am lucrat la creșă,
am fost zugrav, am lucrat în construcții, în peisagistică.
Câțiva ani am fost ghid în turismul de aventură...
Am făcut mountain biking și canotaj cu grupuri de elevi...
Când făceam arhitectură peisagistică, începeam pe la șapte
și toată ziua săpam la șanțuri și gropi.
Eram rupt seara, dar tot mă duceam la sală.
Indiferent cât de terminat eram, mă antrenam. Aș face-o și acum.
E greu să fii culturist în timp ce faci muncă manuală.
Era greu iei în greutate, să faci mușchi.
Mamei nu-i plăcea că merg la sală
în loc să-mi fac temele.
După ore, mergeam la sală, iar ea nu era e acord.
Nu voia să am mușchii exagerați.
În tinerețe, a fost model, îi place genul suplu, elegant,
de CrossFit, dar eu aveam alte gusturi.
Cumva, m-a provocat să insist.
Ea era împotrivă, așa că voiam și mai mult,
ca adolescenții, care sunt rebeli.
Am început să câștig concursuri și îmi mergea foarte bine,
iar ea s-a mai îmblânzit.
Ne mai vedem! Seară bună! Da.
Nici cofeina, nici altceva nu mă ajută, sunt frânt.
Dar nu-i nimic.
E aproape 23:30.
Aștept o profesoară de dicție,
să mă ajute cu accentul lui Arnold.
- Bună! - Bună, ce faci?
Bine, mulțumesc. Tu?
A fost o săptămână criminală, dar, da.
- Bine. - În fine...
Să-ți povestesc puțin ce va urma.
- La exercițiile de dicție. - Da.
Când lucrez cu ceilalți, e altfel decât cu tine.
Da.
Personajele lor nu au voci
atât de cunoscute ca a lui Arnold.
Deci nu e atâta presiune la ei câtă e, evident, la tine.
Ei trebuie să sune autentic.
Dar la tine, fiindcă îl joci pe Arnold Schwarzenegger...
- ...trebuie să sune... - La fix, da.
Trebuie să vorbești exact ca el, de-aia insist să lucrăm.
Cum am mai spus, nu e o imitație, trebuie să sune ca vocea lui.
Da, vocea lui.
Hai să-l ascultăm puțin, ca să intri în atmosferă.
Da, m-ar ajuta.
Steroizii se iau cu opt, zece săptămâni înainte de competiție.
Nu-s prea sănătoși, dar se practică.
- Tu ai luat? - Da, am luat, înainte de competiție.
- Bun, să auzim. - Bine.
Bun, scena unu.
Mai bine mă șterge la fund.
Sunt cam răgușit, fiindcă e târziu. Stai un pic!
Da, am vocea...
Am vocea obosită. E răgușită de la expoziție.
Sper să nu... Afectează prestația?
Sună un pic altfel?
Mai bea apă.
O să te ajute. Uită-te la filmul pe care ți l-am trimis.
Derulează și pune pauză. Ai ureche foarte bună.
- Ascultă-i vocea. - Bine.
Lasă deocamdată scenariul. Derulează, pune pauză, repetă și tot așa.
- Bine. - Repetă.
- Ca să prinzi vocea. - Bine.
Sentimentul cel mai plăcut, la sală, cel mai satisfăcător sentiment...
Sentimentul cel mai plăcut, la sală, cel mai satisfăcător sentiment
e când îți umfli mușchii.
De parcă stă să-ți explodeze pielea.
O simți strâmtă, de parcă îți umflă cineva mușchii
cu pompa.
...de parcă îți umflă cineva mușchii cu pompa.
...mușchii cu pompa.
...îți umflă cineva mușchii cu pompa.
...îți umflă mușchii cu pompa.
...îți umflă cineva mușchii...
...îți umflă cineva mușchii cu pompa.
...de parcă îți umflă cineva... îți umflă...
...îți umflă mușchii cu pompa.
Mușchii, da.
...strâmtă, de parcă îți umflă cineva mușchii cu pompa.
Simt asta când vin la sală,
când vin acasă,
când mă duc în culise și încordez mușchii,
când pozez în fața a 5.000 de oameni.
Am aceeași senzație, așa că o fac zi și noapte.
E extraordinar, nu?
Mă simt în al nouălea cer.
Măcar dacă mi-ar plăcea replica. E slabă.
E extraordinar, nu?
Mă simt în al nouălea cer.
Aoleu! Ce dubios!
Mă crezi că sunt în al nouălea cer?
Pronunță foarte apăsat „că sunt”.
- Articulează foarte distinct. - Exact.
Mă crezi că sunt în al nouălea cer?
- Cer. - Cer.
Cer.
Și, în ziua concursului, eu sunt tatăl lui.
E ceva aici.
- Știi? - Da, bine.
Te-am auzit. E minunat.
Trebuie să găsim acel ceva,
iar când ne întâlnim pe platou, doar să finisăm.
„Calum, hai să dichisim asta, nu uita de ailaltă.”
Deja ai prins ideea. O să te ajut doar unde e nevoie.
- Da? - Da, bine.
E foarte important.
O să fiu cât pot de flexibilă cu timpul.
- Sună bine. Da. - Da?
- Așa facem? - Da, sună bine.
- Grozav. - Bun. Fantastic.
Bine, mulțumesc mult.
- Odihnește-te. - Așa o să fac.
Ne-auzim mâine-dimineață și continuăm.
- E bine. - Sună grozav.
- Bine. - Mersi, Victoria.
O zi bună! Ne auzim.
- Salut! Pa! - Bine, pa!
Bun.
Vai de mine!
Mai sunt vreo două săptămâni.
Peste două săptămâni trebuie să știu toate replicile.
Nu le știu pe dinafară pe toate și nu știu nici accentul.
Două săptămâni.
Nu vreau să dezamăgesc.
Detest asta. Detest să fie cineva dezamăgit.
Detest să dezamăgesc lumea.
Sunt obișnuit să speculez.
Serios.
Sunt obișnuit să nu prea...
Adică, mă concentrez intens,
dar nu mă pregătesc.
Uneori... Cu multe am făcut așa.
Nu știu sau nu am...
răbdare să studiez, să mă documentez, să înțeleg ceva,
dar vreau să-mi iasă bine.
Am doar două săptămâni. În weekend am o expoziție.
Săptămâna viitoare aș vrea să mă antrenez,
apoi zbor la Brisbane, la altă expoziție, după care am niște prezentări
și un pic de treabă.
Și apoi plec în Noua Zeelandă.
Altă expoziție.
Deci
stau cam prost cu timpul.
Dar...
nu caut justificări, asta-i situația.
Trebuie să mă descurc.
Da.
Mănânc batonul ăsta și mă culc.
Da.
Dar cu Franco nu-ți merge. E isteț.
E isteț, dar e un copil.
Și...
în ziua concursului, eu sunt tatăl lui.
Mie îmi cere sfaturi.
Deci...
nu mi-e așa de greu să-i dau...
sfaturi greșite.
Ce șiret!
Mamă...
Să-mi notez, cum zicea Vicky.
Calum, mulțumesc că înregistrezi. Ascultam dicția.
- Deschide puțin „Franco, copil”. - Franco. Copil.
- „Isteț.” Sunetele astea. - Isteț.
Dacă te asculți spunând „copil” și apoi îl asculți pe el
și le compari între ele, o să observi o diferență.
Și sunetul ezitant, „uh...”
„Și...”
El pronunță mai deschis decât tine.
Iar la „și”, pleoscăie puțin.
„Și...”
O să repet cum ajung acasă.
Bun.
Trebuie să intru în pielea unui altfel de Calum.
Să mă transform...
în Calum de expoziție.
Am nevoie de energie pentru copii.
Pentru copiii de la expoziție.
Și mai trebuie să-i și coordonez pe ceilalți,
ca să vină...
Îmi bubuie capul. Unde-i aerul condiționat?
ECHIPA VON MOGER
Blugi, tricouri, pantaloni scurți...
Să-mi dau cu un pic... Fix în față!
Să mă spăl pe dinți.
Un pic de Snapchat.
Bun.
Mă antrenez de la 10:30 la 11:30, la Muscle Beach,
apoi revin la expoziție între 11:30 și 13:30
și între 15:30 și 17:00.
Veniți și voi. Sper să ne vedem acolo.
Ne-auzim.
ECHIPA DÂRZĂ
După un șir de apariții publice, Calum ia o binemeritată pauză
pe insula Kangaroo, din largul coastei Australiei.
Din partea căpitanului și echipajului, mulțumim că ați ales să călătoriți
cu Regional Express.
Vă mai așteptăm la bordul aeronavelor noastre.
Nu mi-am dorit niciodată să fiu un sclav al social media, al telefonului
și să mă gândesc întruna:
„Ce mai public? Ce conținut...”
Să mă gândesc întruna: „Ce servesc publicului?”
Multă vreme, asta am făcut. Eram mereu sub presiune:
„Ce să fac?”
A fost bine, fiindcă așa-ți edifici o platformă.
Clar m-a ajutat.
Dar apoi mi-am dat seama că pierdeam realitatea.
Viața. Nu vedeam ce era sub nasul meu.
Nu făceam chiar ce voiam să fac.
Eram prins
în lumea social media.
Nu vrei să plec.
Nu vrei să pleci.
Îmi place să pescuiesc, să fac mișcare în aer liber,
să mă dau cu placa, toate astea.
Orice de felul ăsta. Îmi plac senzațiile tari.
Îmi plac lucrurile de genul ăsta. Sunt un pic dependent de adrenalină.
Ce scumpete!
Cine-i acolo?
Ești ca într-o bulă.
Și, odată ce o spargi și ieși din ea,
te simți mult mai bine.
Nu mai ești presat, ți se rupe de troli,
de cei care te urăsc, nu te mai afectează nimic.
Ești imun.
Să spună oricine ce vrea, nu mă deranjează. E doar social media.
Totul rămâne acolo, prins în lumea aia, așa că nu mă afectează deloc.
Să spună orice vrea aia a lor, de bine sau de rău.
Apreciez lucrurile bune și le ignor pe cele rele.
Nu mă distrag.
Numai tu îmi înțelegi engleza, Joe.
Nu-i pasă nimănui de accentul tău. M-ai auzit pe mine?
- Pronunță cum vrei. - Îl agiți și mai tare, Joe.
- Ce? - Nu știu să joc.
Nu juca, atunci.
Fii tu însuți, Arnold.
Le-ai zis că-s actor german și joc Shakespeare.
Am belit-o!
E Hollywood. Nu știe nimeni dacă ai fost în Shakespeare in the Park
sau la tine în garaj.
Încordează mușchii, zâmbește frumos și-o să fie bine.
Mă ia groaza!
Să vorbim despre filmul Bigger. Ai mai povestit,
dar mai spune-mi o dată.
Când ai fost invitat să-l joci pe Arnold,
ce ți-a trecut prin minte?
Era o mare onoare să pot fi în locul lui
și să joc o parte din istoria lui.
Tocmai de-aia mi-am luat exercițiile... Voiam să mă ridic la înălțimea lui.
Am luat lecții de dicție și le-am luat foarte în serios,
ca să fiu sigur că-i prind pronunția, chiar dacă e foarte greu.
Voiam să am cel puțin 110, 115 kg.
Masă musculară.
Nu voiam să arăt prea musculos,
fiindcă pe atunci nu erau chiar așa.
Nu voiam să am o definiție musculară atât de pronunțată.
Voiam să semăn cât mai mult cu el.
Și să studiez cât mai mult dicția
și să învăț replicile.
În prima scenă,
eram foarte emoționat.
E complet liniște, în jur e plin de oameni și tu nu vezi nimic.
Mai sunt și ceilalți actori și figuranții...
Nu vrei s-o dai în bară, nu vrei să-i faci pe oameni să piardă vremea
sau să fii nevoit să repeți scena.
Așa că aveam emoții, dar apoi m-am liniștit.
M-am lăsat purtat de val și m-am bucurat de moment.
Da.
Tocmai terminaserăm filmările când mi-am rupt bicepsul.
NOIEMBRIE 2017 LOS ANGELES, CALIFORNIA
Cum s-a întâmplat? Povestește-mi.
Ce s-a întâmplat?
Făceam un tandem cu patru greutăți
cu Chris Bumstead.
Mai făcusem asta cu un an în urmă,
aproape în aceeași zi, cu amicul meu Antoine.
Am ridicat o halteră pe bicepși,
apoi am încercat din nou și...
Sincer, cred că eram epuizat. Obosit.
Corpul meu nu era pregătit și l-am rupt.
- Ai simțit? - Nu, ești bine?
- Ești bine? - Nu.
Adio biceps!
A fost nasol, era prima mea leziune gravă.
Mai avusesem mici rupturi, febră musculară, înțepături,
dar nimic care să necesite operație.
A fost prima mea leziune gravă.
Te-ai operat repede, nu?
Da, la opt zile, parcă.
Da, imediat după.
Cum ți-e brațul azi?
În forță. E bine.
Parcă nici n-am nevoie de operație.
Pare că s-ar vindeca.
Da, nu mai e așa de umflat.
Vom vedea.
Cum te simți?
Păi...
am ceva emoții. Nu se știe niciodată.
E o operație.
Și nu știu cum o să fiu după.
Ești bine.
A mers strună.
- Operația? - Da.
Au găsit capătul celălalt și l-au reatașat.
- O să fie bine. - Cât a durat?
Cam o oră, atât. Cu garoul ai stat doar 27 de minute.
- Parc-au fost două minute. - Da, știu. Ciudat, nu?
Da.
Vai de mine!
Însănătoșire grabnică!
Mersi.
Zâmbești la cameră?
N-a terminat de mâncat.
Scuze.
E bine.
De unde-i biscuitele ăsta cu graham?
Țin o dietă foarte strictă.
Încununată de înghețată.
Înghețata e forța vitală.
Cineva nu e de acord cu tine.
Încununată de înghețată.
Cred că înghețata face pe oricine să se simtă mai bine.
Te doare ceva, scumpule?
Simți vreo durere?
Durere? Nici gând.
Mă simt excelent.
Nu-ți mișca brațul.
- Acolo e blocajul nervos. - E brațul meu director.
Știu, dar nu-l mișca acum. Îți iau tensiunea.
Da.
Am tensiunea bună.
E bună.
- Să... - Nu-l mișca încă, stai așa.
Să dăm cu banul. Cap, pot să-l mișc, pajură, nu pot.
Care-i capul și care-i pajura?
Cap. Da.
- Ăla e cap? - Da, a ieșit cap.
Nu mișca brațul!
Stai așa, îți iau tensiunea.
Bicepsul ăsta o să-i spună ăstuilalt ce ratează.
De genul: „Hei...”
Și ce ratează?
Nu-și încordează mușchiul.
O să fie foarte gelos pe celălalt biceps.
Mă îndoiesc. Când scoatem bandajul, poate, dar ajută la refacere.
O să zică: „Am o ganteră. Tu n-o să ai niciodată. Nu mă poți omorî.”
- Celălalt o să fie tare supărat. - E amuzant la băutură?
Sau nu prea bea?
- E amuzant, da. - Am înțeles.
- Pe-aproape. - Pe-aproape?
Stai! Nu flexa încă.
Te anunț eu când poți.
Nu-mi amintesc discuția cu infirmierele și medicii.
Cred că au zis că-s bine.
Nu prea am ce face.
- Mă relaxez aici și apoi... - Un pui de somn?
Te relaxezi, îți mănânci înghețata, bei un suc.
Mi-e greu să stau degeaba, fiindcă sunt un tip activ.
Înghețată, suc, baie, cam atât pot să fac.
Te-ai uitat să vezi dacă e bine?
- Greieri. - Auzi greierii!
DUPĂ DOUĂ ZILE
Mă simt slab ca un țâr.
Simt că mi-am pierdut toată masa musculară.
Ce bine e!
Îmi lipsesc.
Antrenamentele.
Sunt seva culturiștilor.
Fără ele... e greu.
Mă simt mai bine.
Chestie psihologică.
Dacă mă opresc, o să mă întreb:
„Cât mai e până mă fac bine?”
Unu: o să mi se pară că durează dublu.
Și doi: oricum n-aș putea să fac nimic.
Dar, dacă mă ocup de sănătatea, de nutriția mea și fac ce e posibil,
lucrez, mă antrenez cât pot, mă concentrez pe altceva, pe slăbiciuni...
- Orice mă face să mă simt bine, nu? - Da.
Așa că... da.
Oricum mi-am dorit mereu gambe puternice. E un moment bun
să mi le antrenez cât pot zi de zi.
De două ori pe zi, cinci zile pe săptămână.
Dimineața și seara. Să-i vedem.
Îi forțez să crească.
- Te ajută analgezicele? - Nu mai iau.
Le-am luat cam...
o zi sau două după.
Uneori, mă trezesc din somn fiindcă tresar
sau mă mișc și mă doare.
Nu e așa de rău.
Câtă vreme nu mă lovesc la el sau nu dau prea tare din mână...
Chiar și așa, când fac așa simt cum lucrează mușchii din antebraț.
Prefer să nu-l mișc deloc.
Futu-i!
- Îți suprasoliciți brațul. - Da.
Nu mi-a dat prin cap.
La naiba!
Sta! Dacă-l țin așa?
Da, așa e bine.
Doare un pic.
Nu-i ușor deloc.
E bine.
Ajunge pentru azi.
S-a dus brațul meu!
Ce ciudat e!
M-am uitat și tendonul tău e la locul lui.
- Nu s-a retras deloc. - Așa.
Dar a fost rupt de pe os în proporție de 99%.
- Da. - Ai avut un hematom uriaș,
o acumulare de sânge, acolo unde s-a rupt.
Am intrat și l-am aspirat.
Doar l-am atins ușor cu degetul și s-a și desprins.
Era complet detașat.
- Deci trebuia operat. - Da.
Deci a trebuit să scurtezi tendonul, evident.
- Da. - Dacă e mai scurt,
o să tensioneze mai tare mușchii bicepsului?
- La început, dar se lasă. - Se lasă?
Da, în următoarea lună o să înceapă să se refacă.
- Da. - Ai drumuri de făcut?
Da.
Ai putea să preiei efortul, deși e mult, cu tricepsul.
- Dar cel mai bine e să-ți punem orteză. - Da, bine.
O să facem în așa fel încât să-l poți flexa până sus.
- Da. - Dar nu-l vei putea întinde de tot.
Cam la 45 de grade. Iar în următoarele săptămâni
la 60 sau 65 de grade, depinde de reglaj, nu-s 100% sigur cum e configurat.
- Da. - Într-o lună, o să-l poți mișca integral.
Și începem serios fizioterapia.
- Mă duc să-l chem să-ți pună orteza, da? - Bine.
- Revin imediat. - Mulțumesc!
Ce ciudat îl simt!
- Cât poți să-l miști? - Umărul e în regulă.
Asta e bine.
Dar nu pot...
să fac așa.
Fiindcă începe să doară.
De ce mă doare? Fix aici mă doare.
O fi de la țesutul muscular?
Poate fiindcă-l ții întins?
- Să vedem. - Fiindcă e mai scurt tendonul?
Nu știu.
Să nu-l întinzi de tot încă, bine?
Nu, nu mă lasă.
Nici nu pot... Nu vreau.
Nu... Nu pot... să-mi încordez bicepsul.
Acum mă doare zdravăn.
Mă doare. Nu trebuia să fac asta.
- Doare și mai tare? - Frate!
E rupt.
Cât de mic pare bicepsul stâng? Nu mă minți!
Doar un pic mai mic.
Știi cum vezi când privești în josul brațului?
La naiba! Trebuie să-mi lucrez brațele.
Mă uit în josul lor și parcă nu le-am lucrat deloc.
Chiar am sunat la producător
ca să văd dacă au ceva mai solid.
Cred că o să fie bine, dar, dacă ți-am putea pune ceva mai solid,
ar fi ideal.
Cu cât îl miști mai des, cu atât crește mobilitatea.
- Bine. - Da?
Nu te limita la 60, e bine dacă întinzi puțin mai mult.
Când te ridici în picioare, întinde brațul, lasă-l să cadă.
Ăsta-i exercițiul.
- Bine. - Bun.
- Mulțumesc. - Cu plăcere.
Trebuie să-mi semnezi, dar stai să chem un medic să termine.
- Perfect. Mulțumesc. - Cu plăcere.
În regulă.
Ai fost criticat pentru ridicarea aia?
- Chestii de genul: „De ce face asta?” - Probabil că da, dar nu-mi pasă.
Treaba mea ce fac.
Dacă e cineva important pentru mine,
un prieten, o rudă, zic: „Da, bine.”
Îmi vrea binele, probabil o să ascult.
Dar lumea ba critică, ba se amuză, ba se distrează.
Nu-i poți mulțumi pe toți.
Așa că nu contează.
- Prima zi la sală după pauză. - Da.
- Cum e? - Nițel cam ciudat.
Scot aparatele vechi
și aduc mofturile astea noi. Mie îmi plac alea vechi.
Azi vreau să lucrez un pic mai intens.
E mai mult pentru liniștea sufletească decât pentru corp.
Rahat!
Iar mă doare. Nu mă slăbește deloc.
Tot picioarele, azi?
Azi voiam să lucrez la gambe, abdomen și altele.
Bine.
Dar e bine și la picioare.
Le-am lucrat intens cam de trei ori pe săptămână.
M-am operat pe 8 decembrie,
deci patru sau cinci săptămâni de recuperare,
după care încep fizioterapia.
Ca zilele trecute.
- Bine. - Cam așa.
- Cât poți întinde? - Să întind de tot?
E binișor.
Nu forța!
Da.
Lungește-te. Mai controlăm la final.
La Ryan vin de două ori pe săptămână.
Mă ajută să lucrez la amplitudinea mișcării,
la supinația încheieturii,
la mobilitatea țesutului moale și flexibilitate.
Asta e ca să se miște puțin și încheietura.
E prima etapă. Apoi facem puțin... O să vedeți imediat.
- Ocluzie sanguină? - Limitarea fluxului sanguin.
Acum îi calibrăm brațul, ca să fie mai pe specificul lui.
Dispozitivul de limitare a fluxului sanguin
face ca o greutate mică
să pară foarte mare, iar organismul simte
că face mai mult efort decât în realitate.
Da, parcă aș ține un furtun prin care simt apa curgând.
Așa-mi simt venele.
Asta îl va ajuta să-și mențină masa musculară.
Nu putem forța bicepsul, dar putem folosi
acest dispozitiv care îl va lucra la nivel metabolic.
Ca urmare, organismul „crede” că mușchiul e lucrat mai mult.
Două kilograme?
Avansăm.
- Pas cu pas. - Doamne!
Nou record personal.
- Înainte erau sub două. - Frate!
Deja simt.
Simt că mi se încordează mușchii.
Fără să fac nimic, practic. Efectiv...
Simt că-mi încordez dureros mușchii.
- Cum e? - Ce durere!
Arzătoare.
- Patruzeci de secunde. - Da.
E un antrenament de antebrațe în toată regula.
Trebuie lucrat și celălalt antebraț.
Da, știu, ar trebui lucrate amândouă.
- De-aia te-a trimis managerul aici. - Da.
Știa.
„Calum, antebrațele tale-s mici. Te trimit la doctorul de antebrațe.”
Sfinte Sisoe, ce diferență!
Culturism. CrossFit.
Vreau să simt măcar un pic de greutate.
Dar încă mă doare.
FEBRUARIE
Dacă-l văd pe Chris Bumstead și haltera, fug de-mi sfârâie călcâiele.
Acum pot să-l rotesc aproape complet.
Când o să pot să-l mișc complet, pot începe cu greutățile mici.
Am primit undă verde, deci ce-i mai rău a trecut.
De acum înainte, progresez cu prudență.
E foarte subțire, dar mai are ceva vlagă.
MARTIE
N-am mai făcut împins orizontal cu bara din noiembrie trecut.
Cred că-mi dă o lacrimă.
APRILIE
Nu-i prea rău.
Nu-i rău deloc.
Vezi? Simt că m-am abținut degeaba.
La patru luni după operație, eram în formă destul de bună.
N-am ridicat integral cu bicepsul, dar am făcut multe tracțiuni la cablu
și mi-am reconsolidat partea superioară a corpului.
Picioarele erau foarte de puternice, fiindcă le-am antrenat mult.
Și... da.
Spune-mi... Ai fost la expoziție, în Australia, apoi...
Am fost invitat
la o expoziție. Îmi place mereu să merg la mine acasă.
Așa că am decis să particip la expoziție.
Nu-mi mai văzusem fratele de secole și, da, am decis...
să merg să fac coborâre în rapel.
Nu alpinism, nu cățărare. Coborâre în rapel.
Nici nu-mi făceam cine știe ce probleme cu privire la riscuri,
fiindcă fratele meu cunoștea măsurile de siguranță și m-a instruit.
Ai grijă să ai hamul pe tine...
...și să fie legat de coarda fixată de mine,
când ești la doi metri de ea.
- Calum! - Da.
Ce faceți? Săriți de pe stânca asta?
Da, fratele meu zice să sărim de pe stânca asta.
Pare destul de sigur.
Destul de OK.
Ce nebunie!
Credeam că tu ești fratele nebun, dar m-am înșelat.
Îl moștenesc pe el.
Ce naiba facem aici?
O să fie distractiv, dacă scap cu viață. Dacă nu, asta e ultima filmare.
Ne vedem dincolo!
Deci când ajungi jos trebuie să ocolești tot?
Da.
Dacă mai ai picioare.
Dacă a căzut vreo piatră, s-a terminat.
S-a zis cu tine.
Ai scăpat de griji pe tot restul...
vieții, că s-a zis cu ea.
E bine.
Ține picioarele drepte și apleacă-te
până faci un „L”.
- Să fii în formă de „L”. - Da.
Coboară puțin.
- Mergi înapoi, în jos. - Să-mi bag!
Genunchiul! Harley, trage-mă sus! Mi-am rupt genunchiul!
Genunchiul! E rupt!
Dreptul. S-a dislocat.
E de rău, Harley.
Am căzut...
vreo trei metri. M-a prins frânghia, slavă Domnului.
Altfel, eram mort.
Îmi amintesc cum atârnam cu capul în jos, cu piciorul rupt în două
și înfășurat în frânghie.
Mi-am rupt genunchiul.
- Lasă mâna. - Da.
- Lasă mâna. - Frate!
O pocnitură puternică.
A trosnit și a pocnit tare și arăta strâmb.
Tot piciorul, forma lui. Da.
Inițial, am crezut că e fractură, dar a reieșit că era mușchiul.
Alex, mă poți trage?
- Să-ți dau mâna? - Bine. Gata?
M-am rupt genunchiul drept. L-am auzit, se vede osul.
M-am prins instinctiv cu brațul slab de frânghie, să mă descâlcesc,
și mi-am rupt din nou bicepsul.
- Din nou, nu? - Da.
Deci mi-am rupt din nou bicepsul ăsta, cvadricepsul și... Da.
A trebuit să mă tragă cu frânghia.
Și să mă ducă la spital.
Rahat! Genunchiul meu!
Futu-i!
Stai așa o clipă.
Stai o clipă.
Trebuie să te trag mai aproape de margine.
Dacă nu rezista frânghia sau dacă se rupea carabina,
dacă nu ținea bine frânghia pioletul din vârf,
aș fi căzut 30 de metri până la stâncile din ocean.
Pentru mine, ar fi fost... S-ar fi zis cu mine.
AMBULANȚĂ
- E aici? - Da.
- Cât de tare te doare? - Opt din zece?
Poți mișca degetele?
M-am hotărât să vin la LA cât mai repede, să primesc îngrijiri adecvate aici,
fiindcă știam că am nevoie, dacă voiam să mai fac
ce vreau să fac.
DUPĂ DOUĂ LUNI
A fost cea mai agonizantă și traumatizantă experiență a mea.
Căderea aceea, fractura, totul. Mai rău nu se putea.
Așa că eram cam zdruncinat.
A fost greu, fiindcă...
ești nerăbdător să afli
cât de repede poți reveni la normal,
când te vei vindeca,
în ce zi, peste câte luni.
Nu există răspunsuri simple. Niciun medic nu-ți poate spune:
„Te vindeci peste șase, peste nouă, peste 12 luni.”
Mi-a fost greu să înțeleg asta.
„Cât timp nu pot să merg la sală?”
Nu știi ce urmează. Nu știi la ce să te aștepți.
Eram zdrobit. Eram foarte decepționat.
Întâmplarea a fost un șoc pentru toți.
A fost o lovitură pentru el ca, pe lângă biceps,
să-și rupă și genunchiul.
Sunt Miguel.
Mi se spune Miggy.
Eu și Calum suntem prieteni buni de trei, patru ani.
Ne-am cunoscut la sală, prin prieteni comuni.
Având interese comune,
treptat, ne-am văzut mai des.
Cum merg repetițiile la Gemenii?
- Da. - Da, binișor.
- Facem post-producția? - De fapt, suntem frați.
- Da, sunteți frați? - Identici.
Dar nu 100% identici.
Ne-au despărțit la naștere. El a crescut în Australia.
A băut mult lapte de cangur.
- M-am născut în marsupiu. - Asta era!
A mers încet. Iar el e genul care abia așteaptă să lucreze:
„Știu că am niște leziuni, dar chiar vreau să mă antrenez.”
Nu e genul care să stea acasă degeaba, când e în refacere.
A trebuit să trec
printr-o perioadă grea,
în care am procesat totul... A trebuit să fac față situației
și apoi să accept ce avea să urmeze.
Mai spune-mi despre tatăl tău și nefericitul incident,
ce s-a întâmplat și cum vi s-a schimbat viața apoi.
Da. Tata...
Era un tip foarte activ.
Muncea din greu, era înalt și puternic.
După accident... A avut un accident de motocicletă
și acum e paraplegic.
TATĂL LUI CALUM
S-a schimbat toată dinamica, toată viața familiei,
fiindcă el și mama voiau să se pensioneze în tihnă,
însă accidentul a schimbat totul.
A fost greu. Eram într-a XII-a, ultimul an de liceu.
Am cam zbârcit-o la școală.
Nu-mi prea mai păsa.
Mă preocupau altele, tata.
Frații mei mai mari terminaseră liceul,
iar mama stătea câte șase luni pe an la Melbourne,
cu tata, care era în spital.
Așa că eram acasă doar eu cu fratele și sora mea mai mici.
Uneori trebuia să mă concentrez pe ei, să le fac sendvișuri,
să-i duc la școală,
și cred că asta te face să înțelegi
că fiecare clipă trebuie trăită la maximum,
fiindcă nu se știe ce aduce ziua de mâine.
Nu înțelegeam cât de vulnerabil poate fi corpul omenesc.
Da, asta a schimbat dinamica lucrurilor.
E interesant că asta ți-a crescut aprecierea pentru viață.
Nu te-a abătut.
De fapt, m-a făcut...
să-mi dau seama că nu mai pot să fac nimic....
împreună cu el.
Ar fi fost fain să am un tată cu care să pot...
L-am avut pe fratele meu, ceea ce e bine, dar ar fi fost plăcut
să am pe cineva mai în vârstă care să mă motiveze.
N-am avut asta, dar întâmplarea m-a făcut să mă concentrez pe antrenamente
și să merg la sală.
M-am concentrat pe greutăți și culturism.
Și...
da, să trag tare și să apreciez fiecare zi în care pot păși.
Salutare tuturor!
M-am întors în Anglesea, stau în curtea din spate,
în fața adăpostului pentru păsări construit cu tata
acum vreo 15 ani.
Uneori, era greu să-mi păstrez motivația.
N-am mai mers așa de mult la sală
și pentru unul ca mine, nerăbdător și mereu în mișcare, e greu.
E bine să fiu acasă, să-mi văd familia, să fiu în sânul ei,
să mă relaxez puțin
și să folosesc acest răstimp ca să-mi revăd prietenii vechi.
Uneori, nu mă grăbesc să mă întorc în LA, fiindcă...
Acolo e altfel.
Acasă e acasă.
Dar vă mai spun ceva foarte ciudat, fără mișto,
am avut niște vise recurente
cu locul ăsta.
Tot visez adăpostul ăsta de păsări, că-l repar sau îl extind.
Nu știu de ce, dar îl tot visez.
Foarte des.
Că-l fac mai mare, că-mi aduc iar toate păsările în el.
Când eram mic, aici țineam păsări.
Cinteze, porumbei, prepelițe, de-astea.
Le creșteam acolo.
Da.
Pe bune?
Du-te-n mă-ta!
De-aia m-am așezat aici.
Gata, am terminat.
Ce faceți?
Prima zi de reabilitare. Mă duc să mă înscriu.
Să văd care e programul.
Ce părere am despre social media? Păi...
Cumva, m-am cam plictisit.
Uite cicatricea, nu arată rău.
Destul de curată. Măcar acum e închisă.
Da, arată bine.
Puteți compara.
Am simțit o presiune.
Toți se așteaptă să arăți cumva,
lumea e obișnuită să te vadă într-un fel,
să-ți vadă mușchii, una, alta.
Te simți presat și apoi ești îngrijorat.
Chiar nu-i pot mulțumi pe toți, chiar dacă aș vrea.
Ai fi putut cădea cu ușurință în depresie...
Da.
Așa cred. Știi ce...
Au fost momente când cred că am fost deprimat.
Poate că știam, poate că nu,
dar fericit nu eram, asta sigur.
Foci.
Cât de stresant!
După încă 40 de minute aici, pot să mă duc la antrenament.
Dar până atunci...
Nu?
Nu.
Dumnezeule!
Adaug proteine și creatină.
Gândaci cu creatină.
Știu că o să stau mult acasă, singur,
așa că voiam să-mi țină cineva companie.
Îmi place să locuiesc singur, dar îmi plac și animalele.
Voiam să-mi iau un câine pe care să-l cresc ca pe fiul meu.
Să-l învăț să fie năzdrăvan, ca mine.
Vreau unul așa, mi se pare o rasă superioară.
Mai ușor de îngrijit.
Au certificate. Cred că o să-l iau pe micuțul ăsta.
Inițial, i-am zis nu.
I-am zis: „Călătorești mult, o să fie foarte greu.
Nu e o idee bună.” Dar știind că o să stea
mult mai mult timp acasă, în recuperare... A zis: „Aș vrea...
Aș cam vrea un câine.” I-am zis: „Poate e o idee bună, dacă vrei tu.”
Primul meu bull terrier. N-am putut să mă abțin.
Câteodată ești sigur de ceva și o faci.
O să iau niște provizii pentru micuțul terrier.
L-ai botezat?
„Ghost” sau „băiete”. O să-i zic „băiete”.
- Băiete. - Hai, băiete!
Văd că ai renunțat la o cârjă.
- Da, e un pic mai ușor. - Viața cu o cârjă.
Viața cu o cârjă.
Cu ce vrei să începi?
- Uite niște castroane. - Da, sunt bune.
Vii, Rex?
Mergem la veterinar?
Să te vaccinez?
Nu știu dacă e pregătit.
Dacă ar ști el...
E foarte agitat.
Probabil că de la mirosurile din aer și câinii din preajmă.
Câinii de pe-aici.
Zgomotele.
Amice!
Te distrezi de minune?
- Da, așa e. - Sunt sigur.
Acum, cu accidentarea, nu mă pot concentra pe culturism,
deci nu pot să mă antrenez intens.
Între timp, cât fac pauză de antrenamente,
pot să stau mereu acasă cu câinele, să-l dresez, ca peste un an,
când mă refac, să fim amândoi în formă.
Până la urmă, l-a luat pe Rex, lucru care a fost cea mai fericită decizie
din viața lui.
Își adoră câinele. Când vrea să scape de stres, merg împreună în drumeții,
își limpezește mintea.
Merg pe munte, în drumeții
și acolo el se rupe de toate,
își închide telefonul, pleacă la plimbare
și se bucură de ea cu Rex.
Iar Rex a fost...
I-a prins foarte bine.
În multe sensuri, m-a împiedicat
să mă gândesc la mine, la problemele mele.
Să mă gândesc
la lucruri negative. Fiindcă e un cățelandru.
Trebuie îngrijit permanent, așa că mintea mea e la el.
„S-a căcat pe covor. S-a pișat acolo. Trebuie să-i dau mâncare.”
Așa că toate problemele mele au dispărut și acum mă concentrez la el.
Mi-a șters mare parte din agresivitate,
anxietate sau ce mai simțeam... tristețe.
Acum e așa: „Bun, nu pot să fac ce făceam.”
Mă concentrez pe recuperare, pe fizioterapie.
Mă dedic foarte serios acestor lucruri.
Dar, alteori,
îmi fac timp pentru prieteni, familie, afaceri, muncă,
planuri de viitor, pentru Rex.
A fost chiar așa de rău?
Gata?
Zece... nouă...
opt... șapte...
...șase... cinci...
Stai.
Trei... doi...
Dumnezeule!
Merg la fizioterapie de cinci ori pe săptămână.
O să facem....
- Șapte minute. - Bine.
Da.
De trei luni, fac asta pe bicicletă
și nu reușesc să fac decât jumătăți de mișcări, așa.
Și apoi împing.
Abia săptămâna trecută mi-a reușit o mișcare completă.
Fac asta cinci ore pe zi.
Îmi ia o oră să ajung la clinică.
Parcă aș merge la școală sau la serviciu.
Îi cunosc pe toți cei de acolo, așa că abia aștept.
Chiar dacă mă doare ca naiba.
...doi și...
E cel mai greu dintre toate.
Să vedem. Fă singur.
- Să vedem dacă adaug... - Da, mă doare.
Haide!
Hai!
- Ai reușit? - Record, 94.
E un proces de durată, fiindcă plec de la zero grade mobilitate
și obiectivul e să revin la 130, 135 de grade, ca la celălalt picior.
Fiecare ședință înseamnă îndoirea piciorului,
ca să întind țesutul cicatrizat.
Lucrăm la recuperarea mobilității.
Dar, pe măsură ce crește mobilitatea, mi se întăresc cvadricepșii
și apare mai multă inflamație și durere,
deci e aproape ca la sală.
Ruptura musculară trebuie lăsată să se vindece.
La fizioterapie, procesul e dureros,
cu inflamații, trebuie lăsat să se vindece și apoi progresezi mai mult.
E de durată. Câștigi un grad, două.
Sunt foarte încântat când mai câștig un grad de mobilitate.
La început, a fost greu, fiindcă aveam...
Încă mai am un cheag de sânge.
Mi-a îngrădit fizioterapia
cu limitarea fluxului sanguin și încă niște tehnici.
Am luat anticoagulante ca să dispară cheagul
și să fac exercițiile necesare.
Dar cred că adevăratul, principalul obiectiv e
să pot face lucruri normale.
Să alerg, să merg cu motocicleta, să înot.
Îmi doresc mult să recuperez toate astea.
Pa! Weekend plăcut!
Ne vedem luni.
- Pe luni! Ai grijă! - Da. Mulțumesc.
Abia pe la 14 ani...
Pe la 13, 14 ani am descoperit culturismul.
Nu culturism... Mergeam la sală și puneam mușchi.
Nu mă gândeam la culturism propriu-zis, nici nu știam
cum se cheamă.
Voiam doar să pun mușchi.
- Ai opt. Bine? - Bine.
Doamne!
Hai!
Bun.
Sala la care mergeam era la vale față de casă,
un fel de garaj în care ne antrenam.
Erau depozitate gantere vechi, greutăți vechi. Numai din fier.
Nu erau multe aparate, doar multe greutăți.
Și făceam un exercițiu. Alergam la vale,
treceam podul până la casa lui Turtle, îi înșfăcam cheia de la cutia poștală,
făceam tot drumul înapoi, o descuiam și apoi ne făceam antrenamentele.
Fratele meu mai mare a fost mereu puternic.
Voiam să-l prind din urmă.
Era un bun luptător, a pus repede masă musculară.
Era o concurență utilă. Ne antrenam împreună
și, la început, mergeam mult la sală.
Voiam mereu să-l prind din urmă pe fratele meu mai mare, Alex.
Și să fiu mai tare decât fratele meu mai mic, Eddie.
Concuram, ne suflam în ceafă.
Dar doar între noi. Cu încă doi, trei, poate,
dar în general între noi.
Aia-mi place mai mult.
Hai!
Doi.
Trei.
Patru. Bagă! Hai!
Greutatea maximă la orizontală era de 30 kg.
La început, parcă era puțin mai grea,
35 kg sau așa ceva, și apoi era gradat.
În anul ăla, am pus multă masă musculară.
Înainte să închidă sala, cred că ajunsesem la 90 sau 100 de kilograme,
aproape 220 de livre.
Și aveam doar vreo 16 ani.
- Numele? - Von Moger.
- Prenumele? - Calum.
Aici m-au pregătit de operația la biceps.
- Când e programarea? - Nu ne-am hotărât.
- Săptămâna viitoare, să sperăm. - Bine.
Era ultima operație
și eram foarte nerăbdător s-o fac,
fiindcă-mi ziceam: „După asta, pot să mă apuc de treabă
și să-mi revin.” Până atunci, puteam să mă antrenez oarecum,
dar nu la capacitate maximă, fiindcă bicepsul nu era fixat.
Puteam să mai lucrez și așa,
dar tot trebuia operat.
Haide, Rex!
Făceam niște antrenamente de rezistență și cred că l-am întins.
S-a învinețit și m-am oprit din antrenamente, acum patru săptămâni.
În ce privește operația, preferi s-o facem la o anumită dată?
Spre sfârșitul săptămânii viitoare, dacă se poate.
Am așteptat fiindcă nu voiam să fac operația la biceps
concomitent cu operația la cvadriceps.
Aș fi ajuns în scaun cu rotile.
N-aș fi putut folosi cârje, aș fi fost dependent de cineva.
Nu voiam asta.
Ar fi trebuit să fiu îngrijit de cineva și mie îmi place să stau singur.
- Bun, în regulă. - Mulțumesc.
- Hai afară, să te pregătim. - Da.
Amice, unde ți-e lesa?
Hai să ne lămurim.
În săptămâna următoare, Calum a intrat în operație.
Bicepsul rupt a fost fixat a doua oară.
La o lună după operație, a putut călători din nou.
Cal, am vești bune.
Am aranjat ceva cu SN Pro.
SN Pro vrea să te prezinte la Moscova.
Și se pare că îți vor trimite un program
cu mai multe oportunități media. Suntem încântați.
MOSCOVA
Calum Von Moger!
Eram în Rusia, la o expoziție,
când managerul meu a primit un telefon, în timp ce eram la un interviu.
L-a sunat prietenul meu, care avea grijă de casă, și a zis:
„Îți evacuează casa în 30 de minute, trebuie să plecăm imediat,
Ce vrei să iau?”
Nu înțelegeam nimic.
Știri de ultimă oră: California e în flăcări.
Incendiile o devastează de la nord la sud, sunt găsiți oameni morți în mașini,
pe drumurile izolate de foc, lumea încearcă din răsputeri să scape.
I-am zis s-o ia pe Baz, șopârla mea, și să plece.
Rex era deja la un îngrijitor de câini și era bine.
Da, numai la asta m-am gândit, la animale și la amicul meu.
Să plece și să se roage să nu ardă casa.
M-am speriat zdravăn.
Printr-un mare noroc, casa a scăpat. Focul a ajuns
chiar până la gard, suflând spre grădină.
Dar s-a schimbat vântul
sau s-a stins de la sine și s-a îndreptat spre Malibu.
Dar au fost distrugeri masive, multe pagube peste tot.
Fie binecuvântați pompierii, echipele de susținere,
și toată lumea care a pus mâna să ajute.
A fost greu, mare debandadă, iar traficul a fost un coșmar.
Încă nu putem ajunge în Malibu, e blocadă.
Drumurile sunt încă închise, sunt cabluri căzute peste tot.
Probabil avarii, mașini arse și altele.
În fine, o să luăm astea, să ducem niște hrană afară.
Poate ajutăm animalele.
Acum luăm un vraf, așa...
Și-l azvârlim acolo.
Deocamdată, lăsăm așa.
Am pus niște semințe pe jos, pentru veverițe și altele asemenea.
Mai târziu, o să pun niște fân sub copacii ăia.
Măcar... N-o să le găsească imediat.
Nu știu, probabil nici nu mai sunt.
Dar dacă sunt prin zonă, au măcar niște mâncare.
Măcar atât să fac. Să le dau niște apă.
Pârâul e secat. Totul e mort. Nu mai e niciun pic de verdeață, de hrană.
Nu pot face prea multe cu o mână și un picior bușite.
Dar e plin de animale care se chinuie,
deci, dacă stai într-o astfel de zonă, dă-le niște fân.
Salut, ce faci?
- Bună, cum te simți? - Bine. Stai o clipă.
Să pun pauză. Rahat!
Sunt bine. Ce faci?
Bine. Ți-am trimis programul pentru premiera Bigger,
voiam să știu că l-ai primit.
Da? Da, am primit e-mailul.
Am costum pentru covorul roșu.
În rest pot purta ceva informal, mai șic?
Un costum închis la culoare cu o cămașă albă
ar fi mai adecvat.
O să zbori cu Steve Jones.
A trimis deja traseul, ți l-am transmis.
- Să-l ai și tu. - Grozav. Bine.
Sună bine, sunt nerăbdător.
Da, ne vedem în Vegas.
Mulțumesc că sunteți pe recepție! Ascultați Jazz and More
la Rebel HD2, pe 91,5 megahertzi.
Avem alături niște invitați speciali.
Cel din spatele poveștii lui Arnold Schwarzenegger
și a descoperirii lui de către frații Weider.
Este filmul intitulat Bigger.
Industria de fitness s-a dezvoltat enorm...
și a căpătat notorietate, mai ales în rândul tinerilor.
Mi s-a părut important ca ei să știe
cine a creat-o.
A fost minunat, fiindcă-l admiram de mult de Arnold
și să joc rolul lui în acest film
a fost aproape ca un vis împlinit, fiindcă el a dus o viață la care aspiram.
Culturism și tot restul.
Deci mi-a venit oarecum firesc să joc rolul.
Când se scria scenariul, preocuparea noastră era
că, dacă nu avem pe cineva care să arate, să vorbească exact ca Arnold
și să fie musculos ca Arnold,
publicul ar fi dezamăgit și ar părea o făcătură.
În ce privește fizicul și talentul actoricesc, ești la înălțime.
Și, dacă se întâmplă să arăți... Ai o structură facială asemănătoare,
dar, mai mult, ai un farmec anume, similar cu al lui Arnold,
și, fără acest farmec, n-ar fi ieșit nimic.
A fost plăcut să văd totul realizându-se. Și a fost de două ori mai bine
că am avut familia, frații, prietenii lângă mine, să împărtășim asta.
Va fi un moment
care va declanșa
mai multe momente asemănătoare.
Bună, Arnold!
Mă numesc Joe Weider.
- Știu. Am citit cărțile. - Da.
- Și revistele. - IFBB.
E federația mea.
Ți-am văzut pozele.
Și eu am poze cu tine. Hai să vezi.
Vreau să-mi recapăt mușchii. Chiar vreau. Mi-e dor de ei.
Vreau să revin la cel puțin 104,
106 kg, fiindcă mă simt... Mă simt bine la greutatea aia.
Dar am multă răbdare acum. Mi-am antrenat răbdarea.
Mi-am ascultat fizioterapeutul, am urmat programele
și mi-am lăsat mușchiul să se vindece, să nu mă antrenez înainte de vreme.
Dar n-o să-mi plâng de milă,
n-o să dau vina pe nimeni în afară de mine,
n-o să mă las înfrânt.
O să mă ridic la loc
și o să arăt că, după un regres enorm care mă aruncă pe fundul prăpastiei,
pot urca din nou.
A trebuit să renunț la ideea de culturism.
Trebuie să iau pauză tot restul anului.
Fără culturism.
Cumva, e o binecuvântare, fiindcă am ieșit...
din altă bulă în care eram,
cea a industriei fitnessului și concursurilor.
Când toate astea dispar și nu le mai poți face, începi să vezi
că nu e sfârșitul lumii.
ȘASE LUNI MAI TÂRZIU
Bună, doctore Banffy!
Ce mai faci? Sunt Calum.
Am văzut că m-ai sunat.
Voiam să te întreb dacă pot
să încep să mă antrenez.
Mă simt mai bine.
Da, nu exagerez.
Da, doar la jumătate. Bine.
În timpul recuperării, Calum a primit oferta
de a poza pentru o campanie Gucci.
Sunt o săptămână în Sicilia, la ședința foto pentru Gucci.
E un loc extraordinar.
A trecut o lună de când mă antrenez în garaj
pentru primul episod. Patru săptămâni, deci.
Să vedem ce-i sub capotă.
Ne-am antrenat câteva săptămâni și sunt gata să fac furori
în lumea internetului.
Să aibă dușmanii încă un motiv de ură.
Calum Von Moger continuă să se concentreze pe recuperarea formei fizice anterioare.
Face zilnic antrenamente de culturism,
continuând cariera de actor și prezența în social media.
Subtitrarea: Liana Oprea